MOJE DUŠE (Ž 119 - homilie)
Dnes už jsme si odvykli zabývat se svou vlastní duší. Na duši máme specialisty, o nichž se domníváme, že duši rozumějí a to i té naší duši že rozumějí lépe, než my sami a tak se často do jejich péče důvěřivě vkládáme. Dokonce si můžeme vybrat, zda necháme svou duši opravit psychologem, nebo psychiatrem. Proto nás už ani nenapadne, že bychom se měli naší duši věnovat i my sami. Máme totiž za to, že naše duše může podle Starého zákona být metafora pro nás samé, jakási náhrada osobního zájmena (srov. Gn 2,7. Ř 13,1). K tomu zhusta přispívá i ekumenický překlad, který řadu textů, kde se mluví o duši, překládá volně tak, že se tam slovo duše ani neobjeví, což u čtenáře Bible může vyvolávat pocit, jakoby snad duše ani neexistovala. Od Ježíše navíc víme, že se sami sebou zabývat nemáme: svou duši nalezne ten, kdo ji ztratí a ztratí ji ten, kdo ji nalezne (Mt 10,39) a „kdo by chtěl svou duši zachovat, ten ji ztratí a kdo by ji ztratil pro mě, ten ji nalezne“ (Mt 16,25). Ale ona se naše duše čas od času ozve a přihlásí se o naši pozornost sama. Tím, že nejsme zvyklí se jí věnovat, budeme obtížně schopni rozpoznat, že jde o duši. Co vlastně duše dělá? Čím trpí a co potřebuje? Víte, co se s vaší duší děje? Jak se vám žije se svou vlastní duší?
Velmi lidské a srozumitelné svědectví o duši slyšíme z úst žalmisty. Ten své duši rozumí a na její podněty reaguje. Ví, že je ohrožená a má o ní strach. Popisuje, co jeho duše dělá. Jeho duše není od té naší rozdílná a tak to, co potřebuje jeho duše, potřebuje pravděpodobně i duše naše. Od žalmisty se tedy můžeme o své duši a jejích potřebách něco dozvědět. Ale žalmista na tom nezůstává. On se snaží se svou duší něco udělat sám. Nebo k ní mluví, resp. domlouvá ji a pokouší se jí k nějaké aktivitě mobilizovat. 
Tím, že se žalmista věnuje tomu, v jakém stavu jeho duše je, začíná postupně chápat také to, co jeho vnitřní svět potřebuje. Velmi dobře ví o spojení své duše, tj. svého vnitřního života s Bohem a nejčastěji ze všech svých zmínek o duši mluví právě o Hospodinově aktivitě vůči duši. Proto se také ve vypjatých okamžicích svého života obrací na Boha s prosbou o pomoc, o zásah ve prospěch své duše, o působení na svou duši. Ví moc dobře, jak málo toho vůči své duši zmůže a tak prostě žádá Boha, aby s tím, co se děje v jeho nitru, něco udělal, neboli vnáší na Boha nárok, aby se o jeho duši postaral. Ale někdy ani nemá představu, co by jeho duše potřebovala a co by vůči ní měl Bůh učinit. Proto stav své duše před Bohem pouze otevře. Jen Boha o tom, co se v něm děje, informuje. To, co o své duši ví, sdílí s Bohem. Nezůstává tedy jen u své duše - začne o své duši k Bohu mluvit. Vnímání stavu své duše přivádí žalmistu k modlitbě (tzn., že poznání své duše obrací v modlitbu). Potřeby jeho duše se tedy stávají jednak podnětem k modlitbě a jednak samotnou náplní modlitby. Moment odvrácení pozornosti od sebe a své duše k Hospodinu je velmi důležitý. Žalmista totiž o své duši nemluví proto, že má potřebu se v sobě nimrat. Ani proto, že by byl příliš soustředěn sám na sebe, na svůj vnitřní život. Ale proto, aby věděl, co má Bohu říkat, aby se mohl modlit. A on se chce modlit. Předpokládá totiž, že Boha žalmistův vnitřní svět zajímá. A navíc to nemá komu jinému říci. V této intimní poloze mu ani nemůže nikdo jiný rozumět. 
Co konkrétně žalmista Hospodinu o své duši říká, na to se nyní společně podíváme. Nejčastěji mluví žalmista o své duši s Hospodinem v Ž 119. To první, co žalmista u své duše shledává, je její vyprahlost: 119,20 „Umdlévá má duše steskem po tvých soudech v každém čase“. Žalmista ví, že jeho duše hyne smutkem a ví také, proč tím smutkem hyne a co by pomohlo, aby ožila. Text lze přeložit dvojím způsobem: Moje duše je zkroušená, a proto tíhne po tvých soudech; nebo je zkroušená tím, že tíhne po tvých soudech. Stesk své duše po soudech Hospodinových žalmista sděluje Hospodinu. Jej zpravuje o jejích potřebách, neboli o Hospodinových soudech. Jejich absence vyvolává smutek duše. Hospodinovy soudy potřebuje žalmistova duše k životu a také je dostává, jak vyplývá z žalmistova posledního sdělení o své duši v Ž 119,175.
119,25 Přilnula k prachu má duše. Obživ mě dle svého slova. Stav žalmistovy duše se změnil: nyní je to ještě horší, než to bylo. Předtím (119,20) skomírala, nyní jakoby již vstoupila do smrti. Doslova říká: moje duše je přiklížena, (nerozebíratelně) spojena s prachem a prach je příznak smrti. Proto žalmista o svém nitru Boha již neinformuje, ale vyzývá jej k zásahu a dovolává se jeho slova. Stále zhoršující se stav jeho duše zvýšil naléhavost jeho slov. Je třeba říci, že žalmistova prosba je Hospodinem registrována. Naplnění žalmista oznámí v 119,175.
119,28 Pláče má duše od starosti. Povstání mé (bude, resp. může být) jako slovo tvé.
Znovu se žalmista dožaduje Hospodinova slova (jako 119,25) a znovu Hospodina volá a dožaduje se jeho zásahu, činu. Jakkoli to předtím vypadalo, že jeho duše je téměř mrtvá, nyní o ní žalmista Bohu říká, že stále žije a pláče. Už v samotné informaci je naléhavost: copak nevidíš, co se v mém nitru děje? Potřebuješ snad, abys byl na to upozorňován? Podobně v 6,4 informuje Boha o vystrašenosti své duše, v 88,4 o tom, že jeho duše je naplněna trápením a v 31,10 informuje Boha o uvadnutí své duše vlivem vnějšího soužení.
119,81 Chřadne (slábne, sžírá se touhou) po tvé spáse má duše, na tvé slovo čekám. Již potřetí se žalmista výslovně dovolává Hospodinova slova pro svou duši (119,25.28), ale na Hospodina již nenaléhá. Nedožaduje se jeho zásahu, nerozkazuje mu. Jen jej informuje o tom, že v jeho vnitřním životě žádná změna dosud nenastala – jeho duše je na tom stejně, jak byla.
Zde mluví žalmista k Bohu o tom, že Hospodinovo slovo představuje pro žalmistovu duši záchranu. V 42,2.7 a 63,2 řekne Bohu přímo, že jeho duše žízní a teskní po samotném Bohu. Ještě expresivněji pak v 143,6: „duše má jako země vyprahlá je zde pro tebe“. V 57,2 pak své doufání po Bohu formuluje v modlitbě jako zdůvodnění svého požadavku (nároku) na záchranu od Boha.
119,109 Má duše je stále v mé dlani, na tvou Tóru nezapomínám. Žalmista znovu upozorňuje Boha na to, že se dosud jeho pomoci nedočkal, že Bůh dosud na jeho naléhání nezareagoval. Žalmista stále o svou duši pečuje jen sám. Navzdory tomu ale nezapomíná na Tóru.
119,129 Tvá svědectví jsou podivuhodná (divuplná), proto je má duše dodržuje. To již znamená, že duše nabrala sil, když sama střeží Hospodinova svědectví. Duše tak jedná kvůli svědectvím samotným. Hospodinova svědectví jsou tak mocná, že strhávají duši k soustředění se na ně. Zdá se, že žalmistova duše nalezla to, po čem toužila, a proto pookřála. Sama se Hospodinovými svědectvími zabývá.

119,167 Zachovává má duše tvá svědectví, velmi je miluji. Tak, jak předchozí žalmistova výpověď o duši (119,129) končí, tak tato začíná: zprávou o střežení Hospodinových svědectví, neboli zprávou o vlastní aktivitě žalmistovy duše vůči něčemu, co je Hospodinovo, tedy o napojení své duše přímo na Hospodina (v 63,9 pak žalmista sděluje Bohu, že jeho duše již k samotnému Bohu přilnula). Střežení Hospodinových svědectví duší je známkou jejího uzdravení a současně výpovědí o tom, co duše potřebuje a že to, co potřebuje, již má. Duše funguje již sama a žalmista k tomu již nemusí napomáhat. To je rozvíjeno v 119,175.
119,175 Žije má duše a chválí tě, soud tvůj mi pomáhá. Žalmista ujišťuje Boha, že jeho duše ožila (jakoby dosud snad ani nebyla živá). Svou modlitbou ji k tomu žalmista napomohl (modlitba oživuje duši), ale zejména zde žalmista sděluje, že Bůh vyslyšel jeho prosbu (119,25). Ale nejen to: ona se změnila. Touha po Bohu přerostla v chválu Boha. Chvála je forma neracionální a neverbální komunikace vyvolaná Hospodinovým slovem. Čirá rezonance a souznění s Bohem. Podobně čteme i v 63,6, kde žalmista sděluje Hospodinu radost své duše z Hospodinovy přítomnosti.
Zprávy o své duši končí žalmista zmínkou o Hospodinově soudu. Stejnou zmínkou žalmista informace o své duši v Ž 119 začal (119,20). Ze srovnání obou zpráv je patrné, že se s jeho duší skutečně něco stalo: zatímco na počátku žalmista Boha informuje, že jeho duše po Hospodinových soudech touží, nyní ji Hospodinovy soudy již posilují, tj. už se jich dočkala. Ž 119,175 je tedy odezva na 119,20.
Dozvídáme se, že žalmista ví, co se děje s jeho duší, v jakém stavu se nachází a co vlastně jeho duše potřebuje, neboli co ji schází. Ze všech slov, která o své duši žalmista k Bohu pronese, vyplývá, že jeho duše je vyprahlá, že potřebuje Hospodina a že může být nasycena a upokojen jen Hospodinovým slovem. Tedy Hospodinovým výrokem. (Nikde se nesnaží ji tento výrok sám zprostředkovat, tedy nalistovat si nějakou svatou knihu a jejím čtením sytit svou duši.) Ví, že jeho duše potřebuje živou, aktuální Hospodinovu řeč, kterou může dostat jen tehdy, když Hospodin sám promluví. Z toho pak jeho duše může žít.
Dozvídáme se však také, že se postupně stav žalmistovy duše mění. Z touhy po Bohu, který je patrně vzdálený a přes úzkosti, které duše vždy dobře vnímá, slyšíme dále od žalmisty, že je jeho duše téměř mrtvá. O tom všem žalmista říká Bohu. Pak ale slyšíme zprávu o tom, že žalmistova duše sama Hospodinova přikázání střeží a to kvůli samotným přikázáním (119,129), nikoli pro jiné důvody. Jakoby se uzdravovala, začíná vyvíjet samostatnou aktivitu. Pak se žalmista vyznává Bohu ze své lásky k Hospodinovu právu a oznamuje, že jeho duše již zachovává Hospodinova svědectví, a to opět sama od sebe. A nakonec Hospodina informuje o tom, že jeho duše ožila a rozchválila se, že je tedy již zdravá a sama komunikuje s Hospodinem bez prostřednictví žalmistova. Zpočátku žalmistovu službu potřebovala. Bylo nutné, aby za ní k Bohu mluvil a jakmile to žalmista učinil, napojila se na Boha a komunikuje s ním sama tím, že jej chválí, tj. rezonuje s jeho působením a mluvením.
Posluchač žalmu si tedy má uvědomit, že o své duši je třeba něco vědět a že tyto poznatky patrně nejsou určeny pro něj samotného, ale pro Hospodina, jemuž je má v modlitbě předat. A pokud neví jak, pak mu žalmista tím, jak o své duši hovoří s Hospodinem, může pomoci. Nechme se tedy jeho slovy motivovat k naslouchání potřebám své duše a zejména k tomu, abychom to, co se o své duši dozvíme, řekli, či lépe sdíleli s Bohem. Tím, že nás naše duše s Bohem propojí, se možná sama uzdraví.